Hallo, er dette huset? Jeg har prøvd å få tak i deg.
Michael, skjønner du det er klokken 05:30 om morgenen?
- Hvem er det, Agatha? - Den Michael.
Vi hadde en fest i går kveld og sist gjest har ikke kjørt ut av oppkjørselen.
Ta det. Ta det.
Hallo? Kjøkken.
- Lucy snakker. Ja, frøken Ann. - Ja jeg vet. Jeg vet.
Hva er den racketen? Telefonens har ringt over hele huset.
Jeg skal snakke med ham.
Michael, hva mener du på denne vanhellige morgenstunden?
God morgen, frøken Ann.
Glad morgen, ikke sant? jeg var lurer på om jeg kan snakke med frøken Judith.
Nei, det kan du sikkert ikke. Hun har ikke fått to timers søvn ennå.
Jeg ville ikke forstyrret henne for hele verden.
Dette er frøken Judith Traherne av de søvnige Trahernes.
Er det nå? Vel, dette er Mr. Michael O'Leary av den lysvåkne O'Learys.
Du har en kontantkunde til føllet. Vi kan få 10 000 hvis du er rask.
Hvis du mener Challenger, ikke 10 og ikke 20.
Hodet mitt er bare sløvt, ikke tomt.
Hvis du ikke har noe imot at jeg sier det, Frøken Judith...
det er bedre om du tar ansvar av båndene...
og forlate håndteringen av hestene til meg.
Jeg har noe imot at du sier det. jeg ga deg bestillingene dine i går kveld, Michael.
Jeg burde slå den mannen i ansiktet.
Han er frekk noen ganger, men hva kan vi gjøre?
Han er omtrent den beste treneren penger kan kjøpes.
- Det er han vel. Hva er klokka? - Rundt 05:30.
God morgen, Martha. Hei, Daffy, kom igjen.
- Vi skal til stallen, Martha. - Er vi?
Kunne du ikke gå tilbake til sengs og få litt søvn?
- Vil du skaffe oss kaffe, Martha? - Ja, frøken.
Vi vil...
her går vi. Komme.
- Sover du? – Det er en fin verden hvis vi kan bli i den.
- Hva mener du? - La meg heller kjøre.
- Nei! - Gi meg den.
Jeg vil ikke.
God morgen damer.
- Å, jeg klarte å få deg opp, gjorde jeg? - Ikke vær fersk.
Jeg hører du har de fineste hestene i landet.
Minste du kunne gjøre er la dem se på deg.
Sikkert hvis hestene kan stå opp tidlig å løpe og hoppe...
du kan stå opp for å se dem.
Michael, virkelig!
- Hei, Judith. - Hallo!
- Hei, Jones! - Vi kommer til å bli drept en dag.
- Ann, kom hit. - Takk for løftet.
Ta det bort, Bob.
- Jeg ville ikke stå for det. - Jeg vil ikke.
- Han må få sparken. Akkurat nå. - Det kommer han til å bli.
Tror han kan lede oss rundt som hester. Ann, spark ham.
Meg? Jeg er ikke elskerinnen her, Jeg er bare sekretæren.
Men, kjære, du har karakteren. Du forteller meg alltid det selv.
- Judy! - Hei alle sammen.
God morgen, Alec!
- Å, for en fest. - Glad for å se at du fortsatt holder på.
Alt klart for i kveld. Alt jeg trenger å gjøre er å bytte orkide.
- God morgen, Ann. Hyggelig, fornuftig Ann. - God morgen, parasitt.
Hvorfor ikke gå til sengs før satte de deg der for godt?
Vel, nå, konfidensielt, det er et opplegg.
Mannen din Michael fortalte meg det han ville gi meg en fin, fet provisjon...
hvis jeg kan få vår søte Carrie for å kjøpe hingsten din, Challenger.
- Michael? - Og jeg kan bruke kontantene.
- Dette er slutten! - Judy, kjære.
Jeg skal ta den folen fra hendene dine hvis du lar meg gjøre et kupp.
Jeg vil ikke selge hesten, men jeg selger treneren hans.
Det er den hun virkelig vil kjøpe, men han vil ikke engang se på henne.
– Jeg har aldri hørt om noe slikt! - Judith...
- ...vil du selge det føllet? - Nei jeg gjør ikke! Oberst, kjære.
Jeg synes du burde kjøpe ham, oberst. Han er en perfekt elskling.
Du kan til og med invitere ham på te.
Han kunne leke på plenen din foran med barna og hundene dine.
Han er en kjærlighet. Han sutrer.
Dessverre må en steeplechaser ha mer enn bare et pent smil.
Oberst Mantle, min far holdt det føllet opp i armene hans og sa:
"Judy, her er en mester. By Victory..."
"Out of Field Nurse av Man O' War. La oss kalle ham Challenger."
Fang den hesten på to-milspolen...
med hjertet til å sprekke og han vil kaste seg over deg.
Michael, du kan kaste deg sammen, og jeg kan brette opp...
men den hesten har oppdrett.
Det var for meg, jeg tar det.
Jeg sa at jeg ville kjøre ham. Hvor er han?
- Han er i boden og drikker morgenteen. - Ta ham hit.
Når jeg ber deg gjøre noe, gjør det.
Ja, mamma.
Det hodet igjen?
Det kommer og går.
- Jeg skal vise ham om den hesten har mot. - Hva skal du gjøre?
Michael...
hvor lenge har jeg hatt deg?
– En måned og tre dager. - Minn meg på å tenke på å sparke deg.
Jeg tror ikke du gir meg sparken. Vi kommer til å fortsette sammen.
Bare fordi jeg ringte din lille kjære en feiging...
En dag vil du lære at motet ligger i blodet.
Ta den lille hesten din og løpe med.
God tur, Judy!
Hva er galt med han? jeg har ikke sett...
– Vel, hvordan har du det nå? - Å, greit.
- Hvordan er skulderen? - Greit.
Hvordan du slapp å bli skadet, Det får jeg aldri vite.
- Ann, vet du noe? - Hva?
Det føllet kastet meg ikke. Jeg kastet ham.
- Hva snakker du om? - Vet du hva som skjedde?
Jeg så to hopp. Jeg prøvde å ta ham over feil hopp.
Så du to hopp?
Ja, det var det det var.
Det var den skumleste følelsen. Alt gikk uklar.
Hvorfor fortalte du det ikke Dr. Parsons disse tingene?
Å, stakkars gamle forvirrede Parsons. Du vet hva han alltid sier:
«Min kjære, du har holdt deg oppe for sent røyking."
Og huset er alltid fylt med gjenger med mennesker og...
Hvis han bare visste hva som skjedde forrige uke på kolonien.
Hva skjedde i kolonien?
En gammel dame kom forbi. Jeg slo paraplyen hennes ut av hånden hennes.
- Hvorfor? – Noen sa at jeg var full.
En annen gang, kommer ut av Helene's på Park Avenue...
Jeg traff på en kvinne med hunden i bånd.
– Jeg løp rett i båndet. - Å, Judith...!
Jeg skadet ikke hunden, men kvinnen ble rasende.
Konfidensielt, kjære, dette er mer enn bakrus.
Hvis du ikke forteller Parsons disse tingene vil jeg.
Nei, det vil du ikke, Ann.
Du er min beste og beste venn, og du vil ikke fortelle det til en sjel.
Jeg ville ikke ha fortalt deg annet enn...
Vel, jeg vil ikke ha et dumt dyr skylden for feilen min.
Ja, Elizabeth, hva er det?
- Dr. Parsons er her. - Dr. Par...?
Jeg lovet ham at du skulle gå til en spesialist om den svimmelheten.
Men jeg har ikke tid til leger. Martha, ta med tingene mine.
Hør, kjære, du kan være virkelig syk.
Jeg har ikke tid til å være syk. Det er bare et lite tull.
Veldig bra. Hvis du skal opp til byen, drar jeg.
Jeg vil ikke ha en ny tumbling ødelegge de vakre klærne dine.
Ikke vær dum. Jeg er helt greit alene.
Å, du er sta som et muldyr.
- Er vi klare? - Hun sier at hun ikke går.
Takk, Martha.
Kjære, jeg har så mye å gjøre.
Du får den store spesialisten til å undersøke henne.
Farvel, barn.
Forsiktig.
Nei, jeg beklager, Dr. Parsons, Jeg er redd det ville være ubrukelig.
Dr. Steele har stengt kontoret hans, vet du.
Permanent. Nei, han kommer ikke tilbake.
- Værsågod. - Høres bra ut, ikke sant, Wainwright?
- Jeg kommer til å gråte om et øyeblikk. - Jeg må være ute om 45 minutter.
Hva skal jeg gjøre med denne saken til Dr. Parsons?
Han er bekymret. Han spurte meg å holde deg her med makt om nødvendig.
Fortell dr. Parsons at jeg ventet ni år på å rekke dette toget.
Jeg kommer ikke til å savne det bare fordi noen nitwit falt av hesten hennes.
Hør på dette:
"Frøken Judith Traherne, datter av avdøde sportsmann og trådprodusent."
– Tenk å sette det inn i en sakshistorie. - Dr. Carter venter på deg.
Si, jeg er veldig lei meg, doktor. jeg tror da jeg dro, kalte du meg en idiot.
Guttene i klubben snakket om deg.
- De vil ikke tro det. - Hva?
En mann i din posisjon gi opp en praksis som dette.
Joe, hva vet du om hjernekirurgi?
Vel, jeg tror hvis jeg hadde det kirurgiske motet, jeg ville vært i det.
Å gå inn i et menneskes hodeskalle...
og fikle med maskineriet som får hele verkene til å gå.
- Det er romantikk, er det ikke? - Romantikk, ikke sant?
Der er romantikken din.
- Blomsterhandlerregning? - Ja.
Blomster til min siste pasient. Han var en begavet ung komponist.
Kvelden før operasjonen, han startet en ny komposisjon.
Han fullførte den ikke.
– Kanskje du leser om det i avisene. - Ja.
Operasjonen var en strålende suksess. Men pasienten døde tilfeldigvis.
- Det er en ganske gammel spøk, Fred. - Er det?
Se på en hvilken som helst hjernekirurg dødelighetsrate...
du vil finne ut hvor lite morsomt det er.
Slutter du pga har du mistet nerven?
Hva?
– Hva annet kan en mann tenke? - Jeg skal tilbake til medisinen.
- Hva mener du, medisin? - Et lite laboratorium på en gård i Vermont.
Medical Research Bureau støtter meg. Fisher vil gjøre patologien.
Forresten den beste mannen i landet.
Hvor mange menn ville gi øynene sine for en øvelse du kaster?
– Hva er egentlig denne forskningen? - Celler.
- Celler? - Hjerneceller.
Hvorfor går sunne, normale celler berserk, vokse vilt? Vet du?
- Nei. - Ingen vet!
Men vi kaller dem cyster og gliomer og svulster og kreft.
Vi håper å kurere med kniven når vi ikke engang vet årsaken.
Pasientene våre har tro på oss fordi vi er leger og...
Fortell guttene at de kan skilles min praksis. Og velkommen.
Du og Pasteur.
En dag vil noen oppdage et serum som vil være til disse vekstene...
hva insulin er for diabetes og antitoksin er til difteri.
Og kanskje tjene sin tittel på Doktor i medisin.
– Ja? - Dr. Parsons er her.
- Han er? – Han insisterer.
Vel, jeg burde vel være høflig.
- Jeg må gå. - Toget ditt.
Ja jeg vet.
- Så lenge, Fred, gamle gutt. Du kommer tilbake. - Ikke hold pusten.
– Lykke til, gamle mann. - Takk.
- Fred, kan du ikke utsette dette? - Beklager, doktor, jeg har stengt kontoret mitt.
– Har du lest sakshistorien? - Å, du mener dette sladderbladet?
- En trådprodusents datter? - Å, vær så snill, bry deg ikke om det.
Denne jenta er desperat syk.
Jeg har sett på henne som en hauk, og hun har tapt terreng hver dag.
Vel, hvis to minutter vil gjøre noe godt for deg, jeg snakker.
– Hva er dette med hodepine? - Hun har hatt dem iherdig.
– Allerede før ulykken mistenker jeg. - Før?
Hun kaller dem bakrus.
Tre uker? Og venter du til nå?
Du kjenner ikke den jenta. Hun er en veldig sta pasient.
Først i går dro hun til en vekkelse av Cyrano på ettermiddagen...
og spilte bridge halve natten. Hun vil ikke samarbeide.
- Hun vil ikke engang fortelle meg noe. - Vil ikke snakke, hva?
Fred.
Vi er gamle venner, og jeg er desperat.
Jeg brakte denne lille jenta til verden. Tok vare på faren hennes til han døde.
Hvis hun er en så flott hestekvinne, hvorfor ble hun kastet?
Det er det. Det var en merkelig ulykke.
Hun krasjet inn høyre vinge av et hopp...
nesten som om hun hadde holdt hesten sin bevisst på det.
Jeg var der. Jeg så det.
– Du er sikker på at det var rett side? - Ja. Hvorfor?
I så fall er det beste alternativet er å komme i kontakt med Findlay.
- Findlay er i Europa. - Greit. Så får du Park.
Jeg vil ikke ha Park eller noen av de andre.
Heng alt, de er ikke bedre enn jeg er. Jeg vil ha deg.
Hvis jeg begynner å gjøre unntak, Jeg blir sittende fast her i ni år til.
Fred, du snakker alltid om legenes forpliktelse overfor menneskeheten.
- Vel, Fred, det er menneskelighet. - Beklager, doktor.
Det lar seg ikke gjøre.
- Jeg sa at jeg har stengt kontoret mitt. - Dette er latterlig.
- Jeg er forsinket allerede. - Judy, vær så snill.
Dette er Dr. Steele.
- Hvordan går det? Jeg heter Traherne. - Hvordan går det?
Judith Traherne, eller betyr ikke navn noe?
Til det kalde, vitenskapelige øyet ditt, vi er bare forsøkskaniner, er vi ikke?
- Glad for å ha møtt deg. Kom igjen, Ann. - Hvor fikk du de brannskadene?
Hva brenner?
Din høyre hånd. Her, mellom de to første fingrene.
Jeg la aldri merke til dem før.
Jeg skjønner. Vil du komme inn her et minutt, vær så snill?
Kom med, Judith.
- Du venter. - La meg få dette, vil du, doktor?
Jeg skal se frøken Traherne.
- Når det er på tide å gå, advar meg. - Absolutt, doktor.
Å, bare et øyeblikk, doktor.
Jeg har ikke mye tid.
Faktisk, Jeg har ikke mye tid selv.
Parsons forteller meg at du er en stor jeger.
Du kunne nesten ikke forvente at jeg skulle komme inn kontoret ditt leder en flokk med hunder.
Vær så snill.
Jeg forstår at du ikke liker å snakke om helsen din.
- Det er riktig. - Noen spesiell grunn?
– Det er bare et kjedelig emne, det er alt. – Å, de fleste elsker det.
Jeg lever av å lytte.
- Da kaster du bort tiden din. - Jeg sender deg en regning.
Jeg er 23 år gammel, enebarn.
Jeg veier 110 pund, strippet.
Jeg har hatt meslinger, kusma og kikhoste.
Jeg tror jeg har det ingen medfødte svakheter.
- Skal jeg fortsette? - Å, ja, vær så snill.
Faren min drakk seg i hjel. Min mor bor i Paris.
Jeg trener mye. Jeg er vant til tobakk og alkohol.
Det sies at jeg har en sans for humor.
Er det nok?
Alle de uvesentlige faktaene.
Takk skal du ha.
Hva er konsekvensene?
– Plager det lyset deg? - Ikke i det hele tatt.
– Bruker du øynene mye? - Jeg holder dem generelt åpne, doktor.
Hva gjør du på Long Island?
Hester, hunder, skyting, seiling, reiser, fester, sladder.
Alle gledene av stasjonsvognmengden.
– Du tenker ikke så mye på det, gjør du? – Nei, ikke mye.
Hvorfor ikke?
Det appellerer bare ikke til meg.
Du fordømmer alt som ikke appellerer til deg?
Å, på ingen måte.
Du spurte om min mening, og jeg ga den.
Vel, uansett, det er racketen min.
- Hva er ditt? - Min?
Hjernekirurgi, stor praksis, ca 10 fridager hver sommer.
Høres forferdelig ut.
- Det er. – Hvorfor gjør du det da?
Som deg selv, Jeg har blitt fanget i en racket.
Å, doktor, for en lettelse å vite at du ikke er bedre enn meg.
Takk.
Men du ser, Jeg rydder ut av racketen min.
Jeg drar til Vermont på ca. 15 minutter.
Du mener ikke så smalt, sammenknepet stat på feil side av Boston?
- Det er den. - Tuller ikke?
- Tuller ikke. – Hva vil du gjøre, mellom gjesper?
- Du ville ikke vært interessert. - Å, kom nå.
Etter å ha ledet meg videre på denne måten...
- Vitenskapelig forskning på cellevekst. – Hos marsvin?
- Nei, bare celler. - Høres dumt ut.
Så jeg blir fortalt.
Likevel misunner jeg deg nesten. Må være fint å tro på det du gjør.
- Gjør du ikke? – Ikke på den måten du gjør.
Å, jeg klager ikke.
Ta alt i alt, de har gitt meg en veldig god hånd.
Jeg er ung, jeg har ikke noe spesielt ansvar.
Jeg har ikke tenkt å dyrke noen heller. Man er friere uten.
Jeg skal nok gifte meg en dag. Ingen hast med det.
Når jeg gjør det, skal jeg bygge et hus på et høydedrag jeg kjenner med strålende utsikt.
Jeg har mine hester. Noe hell, Jeg vil ha rundt 40 år med det.
Jeg synes det er et ganske bra oppsett.
Det lyset plaget deg.
- Det er ikke noe galt med øynene mine. - Du myste.
– Jeg myste ikke. - Beklager, men det var du.
Vel, pass deg. Det er kontoret ditt.
Hva gjorde du i går?
Jeg spilte bridge på ettermiddagen, Jeg gikk på teater om kvelden.
Omvendt, var det ikke?
– Ja, det var det vel. – Hva var stykket?
- Cyrano, var det ikke? - Ja hvorfor?
Likte du det?
- Jeg hadde så forferdelig hodepine at jeg... – Hvor lenge har du hatt hodepine?
Å jeg...
- Jeg har dem ikke. - Du har en nå.
Nei, jeg har ikke.
Hvordan klarte du deg på bridge i går?
- La meg tenke... – Raskt!
- Jeg husker ikke. - Jeg vet, du tapte.
– Ja, jeg tapte. - Hvor mye?
Hvordan kan jeg huske? Jeg spiller bridge hver dag.
– Har du tapt mye i det siste? - Ja.
- Spiller du dårlig? - Vel, jeg...
– Glemte du hvilke kort som er ute? – Hvorfor stiller du dumme spørsmål?
Vente.
Sa Dr. Parsons kunne du gå ut i går?
– Jeg er vant til å passe på meg selv. - Men du adlød ikke ordrene hans.
- Hva om jeg gjorde det? – Hvorfor betale en lege, så se bort fra ham?
Noen andre ringte ham.
- Så du tar imot ordre fra noen? - Jeg har aldri tatt ordre fra noen.
Jeg tar aldri bestillinger fra noen.
Jeg skal fortelle deg noe annet. Jeg har det bra, helt bra.
Jeg er ung og sterk. Ingenting kan røre meg.
Verken du eller Dr. Parsons kan gjøre en ugyldig ut av meg. Jeg går.
Vente!
Jeg beklager å ha kastet bort tiden din.
Løp bort fordi du er redd.
- Det er ikke sant. - Ja det er sant.
Det er derfor du holdt visse ting tilbake fra Dr. Parsons.
Du var redd for å innrømme dem.
Du fortalte ham ikke at du har hatt det disse hodepinene i flere måneder.
Men du har.
I det siste har de blitt verre, til nå er du aldri fri for dem.
Og øynene dine, de har også kuttet opp.
Akkurat som noen stenger et par foldedører...
til synet ditt nesten er halvert.
Du lot som om det var fantasien din, men det er det ikke.
Så den rare, kjedelige følelsen i høyre arm.
Du kan ikke le av det.
Jeg skal fortelle deg hvordan du fikk de brannskadene på fingrene.
En sigarett.
Du kjente ikke brannsårene pga nervene dine er lammet.
Minnet ditt er skutt i stykker. Du kan ikke konsentrere deg.
Se på bridge-resultatene dine.
Og du er irritabel fordi nervene dine er på kant.
Du vil ikke innrømme det, men du kan ikke nekte for det. Kan du?
Nå tror jeg vi kommer et sted. Kom igjen.
Nå er det bare å holde hånden min med høyre.
Nå klem. Stramt.
Kom igjen. Godt og stramt.
Det er det, bra. Nå venstre.
Det er riktig.
Vil du ta av deg frakken nå?
Jeg er redd denne kåpen er alt som finnes.
Bare sett deg opp her, da, ville du?
Det er det. Kanskje vi kan flytte denne hylsen.
- Ja. - Bare et sekund.
Frøken Wainwright.
Ingenting her som plager deg.
- Snart tid, doktor. - Jeg vet jeg vet.
Nå, gi meg høyre albue, vær så snill. Bare slapp av.
Nå venstre.
Flink. Nå vil du kryss knærne, vær så snill?
- Det får meg alltid til å le. - Det er dumt, er det ikke?
Flink. Nå til venstre, vær så snill.
Ikke vær redd for dette. Det er bare et elektrisk lys.
Du er veldig snill mot marsvinene dine, ikke du?
Bare se rett frem, takk.
Jeg har blitt fortalt at de har en fin farge.
- Er du enig? - Bare en gang til, takk.
At de har en fin farge?
Å ja. Ja, fint.
Jeg skal be deg lukke dem.
Hold hendene ut, håndflatene oppover, takk.
Fortell meg nå hva dette er.
- Det er en kube. – Hard eller myk?
- Hardt. - Flink.
Nå kan du fortelle meg hva dette er.
- Jeg er ikke helt sikker. - Jeg skjønner.
Bare ett minutt. Fortell meg hva det er.
Flytt den rundt i hånden. Vet du hvilken form det er?
Jeg skjønner ikke helt.
- Kan du fortelle meg hva dette er? - En blyant, dumt.
Det er riktig.
– Kan jeg åpne øynene nå? - Nei nei. Ikke ennå.
Her.
Er den kluten grov eller glatt?
– Det er et stykke silke. - Jeg skjønner.
Jeg kommer til å lure deg denne gangen. Hva er dette?
Du kan ikke lure meg. Det er fortsatt et stykke silke.
- Greit. Du kan åpne øynene. - Er jeg forfremmet, lærer?
Nå skal jeg spørre deg to spørsmål til.
Hvor lenge siden du først la merke til det hodepinen?
Åh, forferdelige måneder siden.
Omtrent fem eller seks.
- Øynene dine har plaget deg så lenge? - Det er først i det siste. De siste ukene.
Vel, det er til stor hjelp.
- Nå jeg... - Hvis du ikke drar umiddelbart...
du vil savne det toget.
- Kanseller billettene. - Doktor...
Det går andre tog på andre dager.
- Ja, doktor. - Takk skal du ha.
Noen dager én vei eller den andre spiller ingen rolle.
- Jeg beklager at jeg er så vanskelig. – Du var en god sport.
Hvis jeg ikke var det, doktor, er jeg redd Jeg ville ikke vært mye av noe.
Fortell meg.
Hva er galt med meg?
Er det øynene mine?
Jeg ville vært en ganske dårlig unnskyldning for en lege hvis jeg fortalte deg det før, var jeg positiv selv.
Uansett, jeg vil at du skal ha det noen røntgenbilder tatt, mange av dem.
Ellers vil du leve ditt normale liv, se vennene dine, hold fester.
Gjør alt du har gjort, med ett unntak.
- Hva er det? - Du må se en god del av meg.
Jeg vedder på at du blir en frost på en fest.
Takk skal du ha.
Noe annet, mine herrer?
Nei, jeg tror det er alt.
– Kan vi gå et sted og snakke? - Ja.
Gå rett inn her i stuen.
- Du finner sigaretter på bordet. - Takk skal du ha.
Bedre å ta på deg skoene.
Hei, vær stille!
Det er leger i huset.
- Hva har du? - Jeg vet ikke. Kanskje det er kattunger.
– Vel, hva er dommen? - Dr. Steele vil snakke med deg.
- Vel, adjø. - Farvel, frøken Traherne.
- Jeg skal vise legene ut. - Så kom opp, vil du?
- Greit. - Ha det.
Ønsker du en drink?
Nei takk.
Vi vil?
Fangen vil reise seg.
Setningen?
Vi må operere.
Operere?
På meg?
Hvor?
Nei.
Vel, tross alt er hjernen som hvilken som helst annen del av kroppen.
Ting kommer ut av rot, må justeres.
Å nei, det vil jeg ikke.
Ann.
- Ann? - Hva er i veien?
Kom hit. Raskt.
Fortelle henne.
– Han vil operere. - Operere?
– Ja, på hodet mitt. - Å nei. Du har gjort en feil.
Jeg visste nesten med en gang. Jeg ville bare ha bekreftelse, det er alt.
- Hva har hun? – Ja, hva har jeg?
Teknisk sett kalles det gliom.
- Gliom? - Å, ikke hør på ham.
– Det høres ut som en slags plante. - Ja.
Det er ganske som en plante, en parasittisk.
- Hvis det er tatt vare på... - Alle kirurger er like, Judy.
Ikke vær opprørt, kjære. Vi kan tilkalle andre leger. Vi venter.
Ja, ja, selvfølgelig.
Men du må innse det før eller siden.
Tenk at vi bare ikke gjør det snakke om det lenger.
- Hva? - Nok en hodepine, frøken Judith?
Nei, ikke en annen hodepine.
Ja, stor hodepine!
Og det skal jeg ha en flaske champagne til det.
Jeg sa nei, og jeg mener nei.
Unnskyld meg.
Hun er veldig nervøs. Jeg kan ikke gjøre noe med henne. Hun vil se deg.
Tok hun medisinen?
Greit, la oss få henne til å sove.
– Det er fortsatt ikke for sent å reise hjem. - Kan jeg komme inn?
- Dette er legen din som snakker. - Ja.
- Hallo. – Vel, hvordan er alt?
- Alt er forferdelig. - Er det?
- Se hva du får meg til å ha på meg. – De er vel ganske tøffe, er de ikke?
Jeg antar at du tok med noen fine ting din egen å ha på deg?
Ja jeg gjorde. Noen nydelige nattklær.
Faktisk kjøpte jeg to nye spesielt for...
- For dette. - Frøken Dodd, jeg ser ingen grunn...
hvorfor frøken Traherne ikke skulle ha på seg sine egne ting hvis hun vil.
Martha, ta det hit.
- Ser du? - Å, det er deilig.
- Det er best å snu ryggen til. – Nei, jeg tenker slik.
Se, det er mye bedre.
Der. Veldig pen.
Å, takk.
- Her er en gave til deg. - Hva er det?
Noe som får deg til å sove.
Kom igjen.
Der.
Takk skal du ha.
Men jeg vil ikke sove. Uansett, hvordan kunne jeg i en 2-av-4 som dette?
Jeg har en seng som er stor nok til seks. Jeg kan ikke engang bevege meg.
Nå bare et øyeblikk. La meg vise deg noe med denne sengen.
Se dette.
Se det? Hvil bena.
Nå baksiden.
Der. Det er for ryggen din. Få deg til å føle deg mye mer komfortabel.
Før du er her, du vil ta den med deg hjem.
Det er mye bedre.
Du vet, jeg kan ikke forstå om meg.
Jeg har aldri gitt en brøkdel til noen før...
og her lar jeg deg sprette meg opp og sprette meg ned.
Nøyaktig hvor...?
Hvor skjer det?
– Her, eller...? - Nå nå. Det er min bekymring.
Hvordan gjør du det? Hva gjør du?
Chatterbox, ikke sant?
Det er et usmakelig tema, er det ikke?
Vel, jeg bryr meg ikke.
Jeg bryr meg ikke om noe.
Dette er en fin seng.
Det er et fint rom også.
Ann, du er milevis unna der borte. Kom hit.
Jeg elsker deg, Ann.
Jeg vet ikke hva jeg skulle gjort uten deg.
Jeg elsker deg.
Liker dere hverandre?
- Selvfølgelig. - Sikker.
Vel, jeg vil at du skal.
Fordi jeg elsker alle.
– Vil de klippe av meg håret? - Bare litt.
- Jeg vil ikke ha håret klippet av. - Det vokser ut igjen.
Selvfølgelig vil det. Dumt av meg.
- Du vet noe? - Hva?
Jeg føler meg så bra.
Ingenting å tenke på.
Du skal sove nå.
Det er riktig. Jeg må gjøre alt du sier.
Jeg legger meg selv i dine hender.
De er ganske fine hender.
Gode, sterke hender.
- Doktor? – Ja?
- Vil du gjøre noe for meg? - Ja.
Når du kommer inn i hodet mitt, se om du kan finne noen mening i det.
Dr. Steele?
Ja, Dr. Steele er ferdig i kirurgi 7.
- God morgen. - Det hele er klart.
Hvordan har du det, doktor?
- Onsdag ettermiddag for akkurat nå. - Greit, onsdag ettermiddag.
Dr. Driscoll, var det laboratoriets siste ord?
Jeg er redd for det.
- Det er ikke noe håp? - Nei.
Det er de patologiske funnene. Hun kommer garantert til å få en gjentakelse.
Og det betyr?
Ca 10 måneder.
- Ugyldighet, antar jeg. - Nei. Jeg tror det er et sjeldent tilfelle.
Det ville hun tydeligvis også vært som noen av oss. Det vil si inntil...
Vel, synet hennes kan svikte henne Nær enden.
- Amblyopi. - Ja.
Det ville bare gå noen timer etter det.
Og jeg brakte henne til verden.
Heng alt, Steele. Ikke stå der og si ingenting.
Det er en råtten virksomhet, lege.
Hva er i veien, Steele?
Glioma.
Ondartet?
En sånn jente. Så levende...
så rett til å leve.
Så denne tingen, denne veksten, kommer og setter punktum.
Får deg nesten til å ønske det skjedde på bordet.
Skal du fortelle henne det?
Vil du at hun skal vite det?
Nei.
Så har du svaret ditt.
Pass på temperaturen hennes. Jeg kommer tilbake senere.
- Jeg brakte den lille jenta til verden. - Gjorde du?
Doktor?
Hun ordner seg.
- Hvor lenge? - Å, noen ukers rekonvalesens.
Vil hun virkelig ha det bra, akkurat som hun var før?
Jeg tror jeg kan love en fullstendig kirurgisk utvinning.
Du tror det? Hva betyr det? Vil hun ha det bra?
Ja.
– Martha, det passer nydelig, ikke sant? - Ja, frue.
Kunne ikke fortelle noe, kunne du?
Takk skal du ha. Det er veldig bra.
Se. En ny kvinne fra topp til tå.
Ikke stå opp, Alec. Nye sko, nye strømper, ny kjole, nytt hode.
– Og en ny disposisjon. – Hva var det med min gamle?
- Liker det? – Å, det er veldig fint.
- Flink. - Beveg føttene.
Alec, oppfør deg.
Hva var galt med min gamle disposisjon?
Ikke bry deg, kjære. jeg har alltid elsket deg, til tross for dine feil.
- Jeg må få en drink til. – Jeg må ned også. Kom igjen.
- Hva er i veien? - Michael. Han har tatt til å plystre for oss.
Plystre for oss?
Å, Ann. Det er Challenger.
- God ettermiddag, Michael. - God ettermiddag, frøken Judith.
Så hyggelig av deg å ta ham.
- Å, du har fått ham i god form. – Ja, den lille hesten din er i fin form.
Snu ham rundt så hun kan se ham. Men han kommer fortsatt aldri til å bli en brattbil.
Vi lærer ham å hekle. Han jobber med et sett med doilies.
Du tar det tilbake når han vinner National.
- Alle her er glade for at du er tilbake. - Er de? Så fint.
Ja, det er de faktisk. Guttene på stallen, til og med hestene.
Ta av deg hatten når jeg snakker med en dame.
Jeg er veldig glad. Takk for at du tok med ham.
Alt for deg, frøken Judith. Når som helst.
Greit, ta ham på.
Lukter ikke verden godt?
Jeg lurer på hvor vår New England-venn er.
– Er det ikke han som kommer gjennom porten? - Vel, kom igjen da.
Ann, ser jeg bra ut? Tror du jeg burde bytte kjole igjen?
Det pleide å være seks kjoler på gulvet, nå er det 12. Du pleide å være sint.
Og hva den legen har gjort for deg, du er enda galere.
Ikke la oss lage noe oppstyr over ham og skjemme bort ham.
Jeg kommer til å være opptatt med vennene mine. Jeg kommer ikke til å virke for engstelig.
Og ikke vær for engstelig heller.
- Hei. - Judy!
- Carrie, hei. - Judy, du har aldri sett bedre ut.
Takk skal du ha.
- Det håret. Hvor smart. - Liker du det?
Gwen, når kom du tilbake? Godt å se deg.
Det er bra, kjære. Veldig bra. Dette huset har vært et likhus.
- Takk skal du ha. - Frank vil selge deg de hestene.
- Å, så fantastisk. - Jeg skal snakke med deg. Jeg er en forretningskvinne.
La oss ta litt champagne.
- Hvor kan han være? - Han vil være her.
Jeg skal ha noen. Han fortalte meg at jeg kunne. Vil du?
- Ja. - Takk, Agatha.
- Her er til meg. For livet. - Måtte du aldri bli syk igjen.
Takk.
- Der er han. Har de tingene kommet? - Jeg vet ikke.
Gå å se, vil du?
- Oberst Mantle, Dr. Steele. - Hvordan går det?
Generelt sett, Jeg anser leger som en pakke med svindel.
- Prøvde å fortelle meg at port er dårlig for gikten min. - Hvordan har du det, Dr. Steele?
- Hei, Judith. Hvordan har du det? - Hallo. Kom igjen.
Det er gjengen min. De er her hver dag.
- Sett deg ned, vil du? - Takk.
- Du er sent ute. - Ja. Jeg var på sykehuset.
Var du?
- Ta en drink? - Nei takk.
Jeg hadde en. Du sa jeg kunne.
Takk igjen for alt. For hesten min, min første dag, drikken min.
– Vært en flink jente? - Nei.
- Jeg trodde ikke det. - Hvorfor?
Jeg visste at du ikke ville være det. Jeg visste at du ikke kunne være det.
Hva mener du, en flink jente? Vel, det er jeg. Ideen.
Kjørte du inn til lunsj og komme rett hjem igjen?
- Far, jeg kan ikke lyve. - Hva gjorde du?
- Kjøpte disse skoene. - Å, veldig vakkert. Veldig fint.
Hva annet?
Dette. Andre nye kjoler Jeg tror du vil like.
Å, takk for de 2 tommerne fra midten.
Og takk for livet mitt.
Hva kan jeg gjøre for deg?
Å, bare vent.
Hvorfor er du så gretten?
Du sier alltid at jeg er gretten.
Jeg har vært en flink jente frem til i dag. Jeg har praktisk talt vært slaven din.
Og jeg har det bra. Se.
Reflekser, kjempefint.
Balanse, perfekt.
Og jeg kan gå en rett linje. Jeg kan til og med gå baklengs.
Unnskyld meg, vil du?
De er her. Mannen vil se deg.
Flink. Gå nå og se ut for legen vår.
knel på ham, klubb ham om nødvendig, men få ham til å drikke.
Få det blikket vekk fra ansiktet hans på en eller annen måte.
Penny for dine tanker.
- Hei, Ann. Hvordan har du det? - Hallo. Hvordan har du det?
– Du ser ut som om du trengte en drink. - Nei takk.
– Hva synes du om Judith? - Fint.
Det gjorde du. Du burde være veldig stolt av deg selv.
Ja.
Dr. Steele, da du kom ned til Judiths rom rett etter operasjonen...
du hadde et visst ansiktsuttrykk.
Jeg la det ned på den tiden til belastningen, spenningen i operasjonen.
Jeg forstår deg ikke.
Jeg så det ansiktsuttrykket ditt akkurat nå.
Jeg er irsk. Jeg kan være synsk og morsom.
Jeg tar nok ganske feil, men er det noe?
Noe om Judith at du holder tilbake?
Hvis det er... Vær så snill, jeg er hennes beste venn.
Vil du komme ut, vær så snill?
Så er det noe.
Jeg kan ikke redde henne.
- Ingenting kan. Ingenting. - Hva?
Hun kommer til å dø.
Nei.
Nei, det er ikke sant.
Du skulle ikke ha rørt henne.
Jeg skal ikke krangle med deg nå.
Fakta er disse...
Jeg skal prøve å fortelle deg det på enkelt lekmannsspråk.
Du mener hun kommer til å ha det den smerten igjen?
Og den forferdelige forvirringen?
Nei.
Hun kommer ikke til å lide lenger.
Det er alt bak henne nå.
Ja, men du fortalte henne at hun kunne ri.
Det er den freakish naturen av denne tingen. Hun vil ri.
Hun vil virke frisk og normal, som alle andre.
Hvor lenge har du visst det?
Siden operasjonen.
Hvorfor lot du henne ikke gå da?
Jeg har ikke jurisdiksjon over liv og død.
Hvordan vil det komme?
Stille. Fredelig.
Guds siste lille nåde.
Vil hun ikke ha noen advarsel?
Ingen sjanse til å være klar?
Det kan være et øyeblikk mot slutten når...
Når hennes syn kanskje ikke fullt så bra som vanlig.
En demping av synet.
Så noen timer, kanskje tre, fire.
Hvor lang tid har hun?
Et år?
Seks måneder?
- Fire? – Muligens flere.
Jeg tror det ikke.
Ann?
– Hun må aldri vite det. - Nei nei.
Du sniker deg og gjemmer deg for meg.
Hva er ideen?
Vel, faktisk snakker vi om akkurat hvor mye du bør gjøre.
Jeg fortalte ham at du hadde hatt en dags djevel. Han sa at det ikke gjorde noe.
Det har vært den beste dagen i mitt liv.
- Dette er for deg. - Å, Judith, det burde du ikke.
- Hva er det i den? – Litt gull og mye sentiment.
Fra en takknemlig pasient.
Se på den mannen. Jeg trodde en kirurg måtte ha så stødige hender.
- La meg hjelpe deg. - Å, takk.
Å, de er veldig pene.
Jeg er så glad du liker dem. Vi kunne ikke kan vi tenke på noe annet, Ann?
Selvfølgelig er det ikke nok.
Jeg har en idé. Dette er bursdagen min.
- Hva? - Vel, det er det virkelig, vet du.
Min nye bursdag.
La oss alle tre hvert år komme sammen og feire, skal vi?
- Kom igjen. - Greit.
La oss ta litt champagne akkurat nå og start.
Kom igjen alle sammen, vi skal ha champagne.
- Hvor har du vært, Judy? - Utenfor.
Nå skal jeg ha på meg de grønne buksene mine om morgenen...
og den store hatten min til lunsj. Det vil han like.
Jeg må se best mulig ut.
Hvis noen gang Judy måtte slå dem for en rad med pinner...
Å, Agatha. Her er menyene for helgen. Martha, kom hit.
Nå er det opp til deg. Til kvelden...
Ann, synes du vi burde kle oss til middag i morgen?
- Gi ham litt swish? - Akkurat som du vil, kjære.
Å nei, jeg tror ikke det. De vil være slitne.
Jeg begynner å bli en slik vertinne. Dette er min første ordentlige helg.
Huset lukter bare av verdighet. Selvfølgelig skal jeg ha barna med.
Jeg vil alltid ha dem. Jeg tror ikke han bryr seg om dem, gjør du?
- Det vil jeg vel ikke. - Hva er i veien?
Ingenting. Jeg må komme meg gjennom disse regningene. Det er den 10. i måneden.
Du vil ikle deg din beste verdighet, vil du ikke? Og hjelpe meg å holde meg verdig?
Vi vil...
Jeg er her, og jeg tenker Jeg er et veldig fint sted.
Se på meg.
Jeg ser på deg.
Du er forelsket?
Ja.
Jeg tenkte det.
Hva med han?
– Har han gitt deg noen oppmuntring? - Ikke en krusning på vannet.
Han gjør meg gal, men...
Men når jeg bare tenker på ham, så...
Og når jeg tenker hvis jeg ikke hadde falt av den hesten...
Det var forferdelig.
Men det var fantastisk.
Livet er en annen ting.
For første gang, Jeg våkner med noe å leve for.
Noe annet enn hester og hatter og mat.
Han har det veldig bra, ikke sant?
Veldig verdt, ikke sant?
Å, hvis bare spanjolene eller franskmennene hadde bosatt New England...
i stedet for pilegrimene.
Ja, men hvis han ikke har gitt deg noen tegn, hvordan vet du det?
Vi vil...
det er det, jeg vet ikke.
Men han gikk ikke bort.
Det er ett tegn, Mr. Watson.
Må bety noe.
Ikke vær mot meg.
Jeg er ikke mot deg.
Flink.
Ann?
- Vil du gjøre noe for meg? - Selvfølgelig.
Jeg tenkte at du kunne utnytte det av en pause i samtalen i morgen...
bare for å nevne hvilken god kone Judith ville vært det.
For en ideell kone.
- Vel, tror du ikke jeg ville vært det? - Å, den beste.
Vel, krysser fingrene for meg.
Ann, en dag vil det skje deg.
Og du vil vite hvor fantastisk det er.
Martha?
Murray Hill 7-7340.
Kan jeg få frøken Judiths telefonbok, takk?
Er det Murray Hill 7-7340?
Kan jeg snakke med Dr. Steele?
Hva er det?
Du og jeg har noe å snakke om.
Ja?
Betyr Judith noe mer for deg enn bare en pasient?
Kanskje det er uforskammet av meg å spørre deg.
Nei, det er det ikke.
Jeg tror jeg vet. Jeg tror du bryr deg om henne.
Ja, Ann. Jeg bryr meg.
Så mye.
Hva skal du gjøre?
Skal du opp dit og fortell henne...
og holde henne i armene dine? Er du?
Eller gå bort og overlate henne til oss?
Som er bedre? Jeg vet ikke.
- Jeg har ikke sovet på to netter. - Ikke jeg heller.
I morges så jeg det komme.
Og akkurat nå, for en liten stund siden, spurte jeg henne til ansiktet hennes, "Elsker du ham?"
Og hun svarte: "Ja, det gjør jeg."
Det er opp til deg.
Hun sa det?
Du vet, Ann, før, kvinner har aldri betydd noe for meg.
Jeg hadde aldri møtt noen som henne.
Jeg var klar. Jeg hadde planer, ordnet opp.
Jeg vet, Vermont.
Hvorfor drar du ikke for din egen og arbeidets skyld?
Arbeid.
Hvordan kan jeg jobbe når jeg ikke kan kurere henne?
Ikke noe annet i tankene mine. Jeg bare sitter her. Jeg kan ikke tenke på noe annet.
Å, Ann.
- Jeg ville gitt kroppen min hvis den ville gjøre noe godt. – Er det ikke noe? Hva som helst?
Det hun noen gang har gjort, bør skje til henne? Hun har aldri skadet en sjel.
Hun har aldri gjort noe mot noen bortsett fra vennlighet.
Jeg vet.
Her, se.
Her er et brev jeg fikk i dag fra Wien.
Det siste funnet i saken.
Der er oversettelsen.
Ikke en sjanse i verden.
Jeg vet ikke hvor jeg skal se videre.
Her er denne Heinzig i Wien, den største i verden.
Tolv av dem. "Prognose negativ."
"Negativ."
Negativ.
Å, jeg er så lei meg for dere begge.
Du kunne ikke gifte deg med henne. Du vet hva hun forventer.
Et hjem, barn, planer for fremtiden. Du kunne ikke gjøre det mot henne.
Det flotte, Ann, er for henne å aldri vite.
Kunne du stå å se på henne blir gladere for hver dag...
med denne tingen som kryper opp bak henne?
Tåler du det? Jeg kunne ikke.
Det er ikke et spørsmål om hva du eller jeg kunne stå.
Det viktigste er at hun er lykkelig...
hver time.
Ann, hele livet har jeg klart det å fortelle folk hva de skal gjøre.
- Nå jeg... - Telefon, lege.
Dette er Dr. Steele.
Opererer du, lege?
Er du på kontoret, doktor?
Vel, det er en veldig god venn av deg venter på deg her.
En veldig takknemlig pasient.
Vel, du bør skynde deg. jeg har en vag følelse av tilbakefall som kommer.
Greit, skynd deg.
Ha det.
Ann?
- Ann? - Hun er ute, frøken Judith.
Hvor gikk hun?
Ringte du ikke legekontoret?
- Ja. – Vel, var ikke frøken Ann der?
Hva mener du?
Hun gjorde en avtale. Sa hun skulle ned dit.
– I dag? - Ja. Bare en liten stund siden.
Vel, det er morsomt.
- Hallo. - Hei, Judy.
- Hvor har du vært? - For en kjøretur.
- Hvor gikk du? - Byen.
- Til hva? - Shopping.
Hva kjøpte du?
Ann, hvor gikk du?
Judy.
- God ettermiddag. - Hvordan går det?
Å hallo.
- Du skyndte deg. - Ja.
Hvordan har du det, Ann?
Har jeg snublet inn i noe?
Ja.
Vi var på kanten av en sjalu scene om deg.
Hva?
Kjæreste.
Stakkars tosk...
vet du ikke at jeg er forelsket i deg?
Vil du ha te eller en drink?
Te, tror jeg.
- Elizabeth. - Ja, frøken Judith.
- Ta med litt te til meg. - Ja, frøken.
Beklager.
Du kunne ikke ha sagt noe Jeg ville høre mer.
Judy, kjære.
Jeg elsker deg så mye.
Disse bøkene går til det medisinske biblioteket, New York City.
- Forstår du? - Ja, frøken Wainwright.
Hei. Er det noen her?
- Hvordan har du det, frøken Traherne? - Hei, Wainwright, hvordan har du det?
- Fint. Legen er ikke her. - Hvor er han? Vi skal spise lunsj.
Han vil at du skal møte ham på restauranten.
Jeg har ikke hatt en sjanse å gratulere deg.
Å takk.
Det er en merkelig verden, er det ikke? Første gang Jeg kom hit, du pakket...
og det var slutten på livet mitt. Nå pakker du fortsatt...
og livet mitt har bare begynt.
– Kunne jeg ikke hjelpe deg mens jeg venter? - Nei takk. Vi er alle ferdige.
- Nesten. - Alt klart, dame.
- Unnskyld meg. - Absolutt.
- Ta ut de eskene og kom tilbake. - Ja, frue.
Du vet, jeg brakk nesten nakken å få den legen din.
Jeg er sint på ham. Selvfølgelig er det det kjipeste oppsettet.
Vermont og Long Island.
Vi lever i forskjellige verdener.
Jeg lurer på om Vermont og jeg vil forstå hverandre. Hva tror du?
Jeg vet ikke mye om Vermont, bortsett fra det han har fortalt meg.
Han elsker det, gjør han ikke?
Vel, da gjør jeg det også.
Du vet, Wainwright, jeg skal selge huset mitt, leiligheten min og hestene mine.
Alle unntatt Challenger. Jeg beholder ham. Han er en mester.
- Forstyrrer jeg? - Ikke i det hele tatt.
Jeg er glad han kommer til å gi opp kutte folk opp.
Han er en av de store forskerne.
Og jeg blir fru Pasteur.
Vi vil være så nyttige mennesker i verden.
"Til alle som disse presenterer skal komme, hilsen være det kjent...
Frederick Steele som stipendiat av noe-eller-annet."
Jeg skal stelle huset hans og pass på bøkene hans...
og svare på mailen hans og...
"Judith Traherne."
Wainwright?
Hva betyr "prognose"?
Det betyr hva fremtiden av en sak ser ut.
Hva betyr "negativ"?
Det er ikke så bra. Det betyr håpløst.
Du sa baren. Vi har lett over hele dette stedet for deg.
- Ta bort blomstene, vil du? - Ja, frue.
Jeg er veldig lei meg, kjære. Hadde en konsultasjon. Jøss, du ser nydelig ut.
- Ta en drink. - Nei takk.
- Du burde ha en en dag. - Jeg vil. Kanskje på bryllupsdagen vår.
Vår bryllupsdag.
Hva er i veien?
Kan noe være?
– Hvor mange av dem har du hatt? – Flere.
- Hvis jeg er sen, beklager jeg. - Ann, ikke angre. Om hva som helst.
Sett deg ned og bli med oss.
Vi spiller spill. Gjemsel. Du kan også spille. Puss i hjørnet.
- Hva snakker hun om? - Ingenting.
Vil du at jeg skal dra?
Dere to kjære venner må ha så mye å snakke om.
Mine kjære venner.
Ta en cocktail. Jeg skal ha en til.
- Kelner. - Ja, jeg tar en cocktail.
Er du sikker på at du ikke vil ha en?
To like.
De har det bra. De dreper hjernen.
Du vet om hjerner.
De løser opp hemningene. Få tungen til å logre.
Er du sikker på at du føler ganske bra, kjære?
Du burde vite hvor bra jeg har det.
Har jeg det bra?
Det er en hemmelighet. Eller vet dere ikke om hemmeligheter?
- Judith, vil du...? - Judy, kjære.
Å, Carrie, kjære. For en fin lue.
- Du husker den eminente Dr. Steele. - Ja, selvfølgelig.
Judy sier du er fryktelig flink. Du må se på meg en gang. Sitt.
Min kjære, hvis du har noe galt med deg i det hele tatt, fly til ham med en gang.
Selvfølgelig. Vil jeg se deg på Radcliffe Hunt?
- Selvfølgelig. - Judy, du er i Vermont.
Å, ja, Vermont.
- Jeg hører det er kaldt i Vermont. – Om vinteren, men det er fint.
- Du må komme til Vermont, Carrie. - Jeg vil. Uansett, hyggelig å se deg.
Farvel, Ann. Doktor.
Jeg mente å spørre deg, doktor. Vil jeg være et eksempel?
Vil jeg være i medisinsk journal?
Skal vi bestille? Kelner.
Kunne du fortalt meg hva handler dette om?
Hvorfor forteller du meg det ikke?
Hvorfor fortalte du meg det ikke?
Vel, jeg...
Jeg tror jeg får en stor ordre av "prognose negativ."
- Hva mener du? - Du vet. Prognose negativ.
Vet du hva prognose negative betyr?
Forklar henne. Eller har du det?
Betyr noen måneder med late som du har det bra, så blindhet, så...
Vent, Judith. Vi kan ikke snakke her inne.
Å, ja, det kan vi. Det var et spørsmål om humoriserer pasienten.
Gi den stakkars kjære alt hun vil ha. Tiden er så knapp. Gift deg med henne om nødvendig.
Jeg vet hvorfor du dro til kontoret hans dag. Å trygle ham om å gifte seg med meg av medlidenhet.
Den snille Dr. Steele. Dere er så snille begge to. Så lenge, mine venner.
Judith, du tar feil.
La hjertet mitt være stille Og hør på en kjærlighetssang
La meg føle spenningen
Stille vi ikke vet noe om
Å, gi meg tid til ømhet
Å holde hånden din Og forstår
Å, gi meg tid
Klokken er 04:00, sir. Siste drink.
– To her, to der. Samme ting. - Ja, sir.
- Det er morsomt. - Hva?
Tid, Alec.
Tenkte du noen gang på tid?
Det går, Alec.
Det er tidens sak.
Tikk, tikk, tikk.
Du kan nesten høre det gå forbi.
Før du vet ordet av det, er det borte.
- Hvor er vi da, min venn? - Høy og tørr. Det er den siste drinken.
– Jeg vil høre den sangen igjen. - Hvilken sang?
Den sangen om tid.
For sent igjen. Orkester skal hjem.
Hei.
- Jeg vil høre den sangen igjen. – Det er på tide å legge seg.
Å, må ikke legge meg. Må ikke sove. Det er bortkastet.
Tiden sover ikke.
Det er en spøk.
Her.
- Kom igjen, syng, vær så snill. - Takk. Kom igjen, gutter. Femti.
"Tid for ømhet," Malcolm.
Jeg vil aldri spørre For mer enn du kan gi
Men når du sier, "Vær homofil i dag og lev"
Hjertet mitt svarer forsiktig "I dag er snart borte"
Hvorfor skynde seg å møte vår skjebne?
Hvorfor må vi skynde oss?
Å, gi meg tid til ømhet
En liten time Fra hver store dag
Å, gi meg tid til å stoppe opp og se
Den gylne solnedgangen på en sommerdag
La hjertet mitt være stille Og hør på en kjærlighetssang
La meg føle spenningen
Stille vi ikke vet noe om
Å, gi meg tid til ømhet
Å holde hånden din Og forstår
Å, gi meg tid
- Si til Patches at jeg møter deg i baren. - Ikke sant.
- Hei, Judy. - Bra jobbet, Judy.
Hurra for meg. Gi meg et lys, vil du?
Takk.
Å, Judy, kjære, du var fantastisk.
Drikk baren tørr, men du beholder fortsatt setet ditt.
- Hei, Martha. - Unnskyld meg, frøken.
– Hvordan går det med den gamle husmannsplassen? - Greit, frøken Judith.
Du vet, jeg vet ikke hvordan du gjør det. Det overrasker meg hvordan du holder deg på en hest.
Jeg er en av dine beste venner.
- Jeg bryr meg ikke om hva folk sier om deg. - Så snilt av deg.
Drikk byen tørr. Ta alle deres ektemenn og kjærester.
- Jeg sier fortsatt at det ikke er min sak, men... - Men jeg er enig med deg.
Selvfølgelig, hvis du vil innta den holdningen.
Du kan allerede fylle Yale Bowl med folk som har det vondt mot deg.
En til spiller ingen rolle.
Martha, jeg kan umulig endre med mindre jeg tar en drink.
– Frøken Traherne, kan vi få deg nå? - Nei, jeg vil ha en drink til.
- Hei, Judith, kjære. - Å, frøken Judith.
- Ja, Michael. - Jeg går nå.
Jeg har pakket hestene. Det snør ute. Jeg vil tilbake.
- Flink. - Du gjorde det veldig bra.
Takk, Michael.
- Å, frøken Judith. - Hva?
Jeg lurer på om du ville bry deg om å kjøre tilbake med meg.
Hoppa har bronkitt og kan umulig holde ut natten.
- Hei, George. Jessicas jente? - Ja.
Hvorfor ikke få henne ut av elendigheten hennes. Jeg kommer dit hvis jeg kan.
- Judith, kjære. - Hallo.
Sett deg ned, vær så snill.
- Hei. - Hei, Judy.
- Hei, Judy! - Her er en tragedie for deg.
Jessica's Girl har bronkitt og kan umulig holde ut natten.
Jessica's Girl er en hest. Stakkars Jessicas jente.
- Det vanlige. - Nå skjer det igjen.
- Judy, kjære. - Ja.
Trotty, trotty!
Fiks meg, vil du?
- Hvor er Ann? - Hun blåste.
Jeg antar måten du syklet på ga henne uroen.
- Stakkars Ann. - Frøken Traherne, vær så snill.
- De vil at du skal komme... - Jeg har deg. Koppen.
Ja, koppen. Jeg skal fortelle dem at du kommer.
Koppen. Kjære koppen.
- Unnskyld meg, barn, jeg har vunnet en pris. - Skynd deg tilbake.
- Hvis det ikke er den ekstraordinære kirurgen. - Jeg har prøvd å se deg.
Hvordan er dødeligheten i disse dager? Har du det gøy med knivene?
- Slipp det. - Hvorfor er du ikke i Vermont?
- Du vet hvorfor jeg ikke er det. Jeg vil snakke. - Når jeg trenger en lege, sender jeg etter en.
- Jeg er ikke i din omsorg. - Du vil alltid være i min omsorg.
Vil jeg? Er det en del av din plikt?
Å holde på til siste slutt, å se med de vitenskapelige øynene?
Slipp det!
Jeg vet hvordan du har det. Hva som helst å slå tilbake til meg, men ikke gjør det på denne måten.
- Hva mener du? - Dette. Det er ingenting i det.
Hva vil du jeg skal gjøre? Være alene på rommet mitt og tenk hvordan i noen få...?
Jeg vil at du skal finne fred.
Vi må alle dø.
Den tragiske forskjellen er at du vet når og vi ikke.
Men det viktige er det samme for oss alle.
Å leve livene våre slik at vi kan møtes døden når den kommer.
– Vakkert og fint. - "Vakker og fint."
- Jeg dør som jeg vil. La meg være i fred. - Du hater meg, ikke sant?
Jeg hater deg så mye av så mange grunner. Jeg hater deg for ikke å fortelle meg sannheten.
Jeg hater deg for å la meg kaste meg ved hodet ditt. Jeg er så skamfull.
Jeg kan forstå.
Frøken Traherne, vær så snill, de venter.
La dem vente. De har god tid.
Åh, ja vel.
- Vent, Judy. – Nei, nei, jeg må inn for cupen.
- Dr. Steele? Hvordan går det? - Hei, Alec.
- Kan jeg kjøpe deg en drink? - Nei takk.
Judy er absolutt på denne byen, greit.
- Du snakker om en venn av meg. - Å, ja?
Ja.
- Si... - Vel, hva er i veien?
Han gjorde et knall om Judy, og herren sakket ham.
- Tror du hun vil klare seg, doktor? - Jeg tror det. Det er lettere å puste.
Ja.
Heldig vi fikk henne i tide.
- Er hun død? - Nei. Det var touch-and-go en stund.
Det er mer touch enn å gå nå.
Jeg ba faktisk en bønn. Hun er game, skjønt.
Sett en modig kamp.
Å, er du kald?
Jeg har en brann i takrommet. Ville liker du å gå inn og varme deg?
Hvorfor ikke?
Vel, takk, doktor.
- Ring meg hvis du trenger meg. - Jeg vil. God natt.
- Clarence, skaff deg noen tepper. - Ja, sir.
Den første forkjølelsen er alltid den bitreste.
Den første og den siste.
Snakk med meg, Michael.
- Hva skal jeg snakke om, frøken Judith? - Hva som helst. Bare snakk.
Det var et flott show. Jeg kom til å tenke du tar kanskje ikke feil om Challenger.
- Gjorde du? - Jeg var imidlertid redd.
Var jeg så dårlig?
Nei, men noe med veien du rir legger hjertet mitt i munnen min.
Du bryr deg om jeg sier noe til deg, frøken Judith?
Selvfølgelig ikke. Jeg ba deg snakke, gjorde jeg ikke?
Jeg synes du har gått for hardt ut, natt og dag.
Du kan ikke gjøre det og fortsette med det hoppehestene dine. Det er vanskelig for deg.
Jeg håpet at kanskje i den sinnstilstanden du var i...
du ville ikke sykle i kveld.
- En sølvbeger er ikke verdt det. – Jeg ville ha den koppen.
Jeg måtte vise herren Jeg har fortsatt det som skal til.
Det har du sikkert.
Jeg ba deg fortsette å snakke, Michael.
Du vet, du og jeg er litt like, frøken Judith.
Er vi? Hvordan?
Du har ånden i deg det samme som jeg har i meg.
Det er kampene som teller. Du har fått å ha handling i livet ditt på samme måte som jeg gjør.
Vi lever bare én gang, frøken Judith.
Bare en gang.
- Fortell meg om deg, Michael. - Meg?
Ja du. Som et menneske til et annet.
Vi har alltid snakket om hester.
Hva er det å si?
Vel, har du et lykkelig liv, Michael?
Jeg antar at jeg ble født ut av tiden min, Frøken Judith.
Jeg burde ha levd i dagene når det regnes for å være en mann.
Måten jeg liker å sykle på og måten jeg liker å kjempe på.
Hva hjelper det med å ri og slåss disse dager? Hva gir de deg?
Hva prøver du å gjøre, brenne oss opp?
Er du redd for å brenne, Michael?
Er du redd for å dø?
Jeg ville ikke dø mens du er i live, frøken Judith.
Du elsker meg.
Ikke du?
Du inviterte meg til å snakke med deg som mann, ikke sant?
- Ja. - Jeg er like god som noen av dem...
som har lekt med deg.
De er alle redde for deg. Jeg har hørt dem snakke.
De ville gå etter deg, men de er redde. Jeg ønsker til himmelen at jeg var i deres støvler.
Hva da, Michael?
Nettene jeg har ligget våken tenker på deg.
Tingene jeg har ønsket å si til deg helt siden jeg først så deg.
- Du er redd. - Nei.
– Er det fordi jeg er en stabil hånd, er det? - Nei, Michael, det er det ikke.
Jeg kan bare ikke fortsette på denne måten.
For det første er det dette.
Da er det noe annet.
Michael, jeg kan bare ikke dø slik.
Dø?
Ja.
jeg kommer til å dø om noen måneder, Michael.
Åh, himmelen tilgi deg for å si noe sånt.
Ja.
Himmelen tilgi meg.
Når det kommer...
det skal møtes vakkert og fint.
Det var det han sa.
Å, jeg er helt skutt, Michael.
Murray Hill 7-7340.
Ann, du burde sove. Stakkars Ann, du har fått så lite søvn.
Hvor ble du av etter at du forlot klubben? Jeg har vært bekymret for deg.
Til stallen, med Michael.
- Judith. - Ikke bekymre deg, kjære, jeg ble reddet.
Selvfølgelig for det jeg ble frelst er ikke helt klart.
Var det Steele du ringte?
Det spiller ingen rolle. Var ikke noe svar.
Denne virksomheten med å be om unnskyldning til en mann.
Det spiller egentlig ingen rolle.
Ann, jeg er sliten.
Så trøtt.
Bli med.
La meg legge deg til sengs.
Hvorfor?
Jeg skal lese deg i søvn.
Hvorfor? Så jeg kan drømme?
Å, Judith, min kjære, vær så snill, ikke snakk slik. Vennligst ikke gjør det.
Ann, jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.
Det er ventetiden. Dag og natt.
Ville jeg tatt feil hvis jeg fikk det til?
Nå, ville jeg?
Judith, vær så snill, ikke snakk slik.
Ikke gjør det. Vær så snill.
Ikke gjør det. Vennligst ikke gjør det.
Jeg ser daggryet komme opp om fire dager av syv på dette stedet.
Noe ser alltid ut til å skje.
- Si, kan jeg fikse deg en drink til? - Nei takk.
Hvem kan ringe på dette tidspunktet om morgenen?
Hallo?
Judy!
Ja, han er her.
Kom opp. Du vet, trykk på den 10. knappen i heisen.
- Judy? - Ja, det er Judy.
Jeg har elsket henne lenge, men jeg kan ikke hjelpe henne nå, fordi...
Du er den ene mannen, så vær snill mot henne, vil du?
Greit.
- Hei, Alec. - Hei, Judy.
Hei, doktor.
Hei, Judy.
Fin tid å ringe, ikke sant?
Kom inn.
Du vet, jeg søkte halve byen for dere to.
Jeg ringte til og med nattklokken din.
– Jeg trodde leger var på døgnvakt. - Alec ba meg vennlig om å komme rundt...
og vi har snakket.
– Avbrøt jeg noe? - Å, tvert imot.
Daggryet er godt oppe, og det skulle jeg kok egg og bacon.
Vil du ikke ha noen?
Jeg tenkte bare på det som en måte å få meg ut. Jeg er litt lys på den måten.
Glad du stakk innom, Judy. Gi henne en drink, doktor.
Skal jeg lage en?
Nei takk.
Du kan imidlertid gjøre noe for meg.
Hva?
Tilgi meg.
Det er ingenting å tilgi.
Å, men...
Tingene jeg sa til deg.
Kjæreste...
det er godt å si ting. Får dem av brystet.
Jeg forsto.
Gjorde du?
- Gjør du? - Ja.
Du sa du ville at jeg skulle få fred.
Hvor er freden?
Inne i deg selv.
Judy, kom hit.
Jeg prøvde å gjøre alle tingene Jeg sa jeg ville.
I kveld har jeg...
Kjære, det har ikke vært andre enn deg.
Kjæreste.
Så godt det er å kalle deg det igjen.
Jeg måtte komme og fortelle deg ingen.
Se, jeg kunne ikke fortsette med tanken at du kan være bitter mot meg.
Jeg ville ikke ha deg å tenke på meg slik.
Men jeg elsker deg, Judy.
Jeg vet du gjør.
Må jeg ta tilbake hver eneste råtten ting har jeg noen gang sagt til deg?
Å, kjære, hjelp meg.
Jeg har vært så dum.
Jeg har stappet hvert minutt så full av avfall, og...
Nå er det så lite tid igjen...
og jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.
Jeg er redd.
Du har så rett og sterk.
Det er i orden nå, Judy.
Det går bra.
Kan jeg se deg noen ganger?
Du kommer til å se meg hver dag.
Du kommer til Vermont med meg.
- Er jeg det? - Ja.
Kanskje vi finner den freden der sammen.
Nei.
Nei, det ville ikke vært rettferdig for deg.
- Vi ville ha så lite... - For alltid, Judy?
Vil du gifte deg med meg?
Gifte seg?
Å, ville det ikke vært fantastisk hvis vi kunne?
Ha et skikkelig bryllup og bli gitt bort og...
Med kirkeklokker og champagne...
og en hvit kjole, appelsinblomster...
og en bryllupskake.
Det er en ting jeg ikke vil gå glipp av.
Og du gir det til meg.
Jeg kan aldri elske deg nok.
Judy.
God morgen, Elmer. Blåst, ikke sant?
Javisst, fru Steele.
- Hvordan er isjiasen? - Bra, fru Steele.
- Martha. - Ja, frøken Judith?
- Her er et brev fra frøken Ann. - Kommer hun opp?
Ikke ennå, men snart, tror jeg.
"Jeg prøver fortsatt å leie huset, men ingen har penger...
og jeg går ikke å la trampene få det."
Hvorfor gjør folk komplisere livene deres så, Martha?
Alle de hestene og det huset.
Her har vi ingenting, og likevel har vi alt.
- Har vi ikke det? - Det tror jeg du har, frøken Judith.
Et rart hun ikke har kommet for å se deg. Du har ikke sett henne på tre måneder.
Å, hun er snart oppe. Hun vil være ferdig med arbeidet sitt først.
- Hva er det? - Legens lunsj.
– Har han ikke fått det ennå? - Nei.
- Hvorfor ikke? – Jeg banket på døren hans to ganger.
Når han er opptatt med insektene sine, han er som en bjørn med vondt hode.
- Jeg ville ikke forstyrre ham for... - Vel, jeg forstyrrer ham.
Er jeg redd?
Takk, Martha.
Hei. Lunsjen din, doktor.
- Judy, jeg har fortalt deg... - Du var frekk mot Martha.
Jeg var ikke frekk mot Martha. Martha vet, som du burde vite, at...
Vel, Henry, skaden er gjort.
Hvilken skade? Meg?
Jeg har fortalt deg at du aldri skal komme inn når jeg jobber.
Dette leddet er aseptisk. Du kryper av mikrober.
- Bugs. - Meg?
- Ja du. - Det er en fin måte å snakke med kona di på.
Kommer inn hit med all denne maten. Vi har for mange feil her nå.
Og akkurat som jeg var i ferd med å oppdage livets hemmelighet.
Vel, kanskje ikke akkurat i dette øyeblikket.
Å, men du vil.
Og det har du kanskje.
Tror det er min feil.
Judy, kjære.
- Jeg beklager. - Det er ingenting å være lei seg for.
Dine feil møtte feilene mine og matens insekter...
og de hadde en fest, og de kommer til å bli så fulle...
de vil ikke være til nytte for noen.
- Du er gal. - Ja. Henry.
– Ja? - Få den maten derfra.
Forbered deg på et nytt eksperiment.
Hvis du først ikke lykkes, så prøv, prøv...
Jeg er sulten. Skjønner du at klokken snart er 02:00?
Ikke rør det. Det er nok feil i den.
Hvis smørbrødets insekter kom inn i feilene dine...
insektene dine kom inn i smørbrødene.
- Bare ett minutt. - Nei.
- Greit. Greit, tøffing. - Det er kaldt.
– Hva er nytt i verden? - Gjett hva.
Jeg fikk et brev fra Ann. Hun kommer på besøk til oss. Lese det.
- Hva gjorde du i morges? - Store ting.
- Hva? - Jeg gikk.
Her. Kan ikke ha det, det er feil i seg.
– Hvor gikk du? - Til bygda.
Kan vi bruke bordet ditt, Martha?
- Hvorfor, selvfølgelig, frøken Judith. - Sitt ned.
– Hva er nytt i bygda? - Det er et velbegrunnet rykte...
at det blir tvillinger for fru Dibble.
Dette er flott. Vi skal vise henne den store landsbyen Brattleboro.
Shoppingområdet, rådhuset og vi tar henne med på dansen på lørdag.
Hva nå? Kom hit.
Hva gjorde du?
Sånn, Daffy. Takk, Ellen.
- Her er vi. - Her er hun, Martha.
- Hei, Martha. Hvordan har du det? - Det er godt å se deg, frøken Ann.
Vi skal fete henne opp med landsaus.
- Det er perfekt. – Liker du det ikke?
- Vil du se laboratoriet mitt? - Ja, det vil jeg gjerne.
Ta med tingene, Ellen. Vi pakker ut for deg.
Ikke ta henne inn. Hun har også insekter.
Å, dette er fint.
Ann, er ikke Judy hinsides ord?
– Ingen blå stønn i det hele tatt? - Nei.
Vi tenker aldri på det engang. Vi snakker ikke engang om det.
- Og det må du ikke. – Selvfølgelig ikke.
Ikke engang med øynene dine.
Du vil bli fristet til, men pass på deg selv.
Du skjønner, vi bare later som at ingenting kommer til å skje.
Forstå?
Kom igjen, jeg skal vise deg resten av stedet.
Ann, dette er Henry Curtiss. Frøken King.
Hvordan går det?
– Vel, hvordan liker du det? - Det er fantastisk.
Vel, en dag, kanskje i livet mitt eller noen andres levetid...
vi finner et serum som vil sette en stopper for disse vekstene.
Judy, tingamabobene dine har kommet.
- Hva-abbene mine? - Frøene dine, blomstene dine.
- Å, så fantastisk. - En tunge vrider: "Incomparabilis."
Damer, hva slags språk er det?
- Incomparbilis. - Incomparbilis.
- Sørg for å plante dem i solen. - Jeg vil.
Her er en for deg. Jonquilla Narcissus.
Den var god. Jeg skal kalle en hest etter den.
- Bli med deg. - Jeg blir med. Farvel, frøken Ann.
Farvel, Mr. O'Leary.
Og nå for å være seriøs. Om Grand National.
Jeg visste at det var en grunn hvorfor du kom opp.
Jeg tror fortsatt $ 1000 inngangsavgift mye penger å kaste bort på den hesten.
Det vil ikke være bortkastet. Vedder på at du vinner 6-4 Challenger.
- Du har et veddemål. - Rist.
- Ha det fint i Philadelphia. - Jeg er spent.
Jeg skal ha på meg alle mine beste klær, og vi går på en tåre.
- Du ser bra ut. - Er jeg det? Flink.
Ja, sikkert. Det får meg til å tro i de bønnene jeg har sagt.
Så lenge, doktor.
Ikke kall ham doktor. Det er ikke respektfullt.
Vi sees på National. Ha det.
Ann.
- Det kommer en storm. - Hva?
Det blir mørkere for hvert minutt. Vi må ta med oss ​​regnfrakkene våre.
Anta at det vil regne katter og hunder og ødelegge alle de fine pærene våre.
Se hvordan det skyer til.
Det blir mørkere for hvert sekund.
Det er morsomt, kan jeg fortsatt føle solen på hendene mine.
- Judith. - Ann!
Solen har gått. Det er skyer. Det blir mørkt.
Det går bra. Det er greit, Ann.
Judy. Judith.
Hvis hagegruppen for damer kan utsette møtet...
Jeg har noen nyheter. Vi skal ikke til Philadelphia.
Vi skal til New York.
Jeg har nettopp lest en ledning over telefonen. Jeg skal vise deg.
Kom igjen, Judy.
Kom igjen.
Ikke et ord.
Kjære, dette er gode nyheter.
Lese det. En ledning fra Fisher in Philadelphia. Martha skrev det ned.
Vi vil?
- Så fint. - "Så fint"?
Er det alt?
Ann, du leste dette. Jeg kunne aldri lese Marthas forfatterskap.
Vel, Ann, av alle de dype understatementene...
"Doktor Frederick Steele, Brattleboro, Vermont.
Vill av spenning over den siste rapporten din.
Biologiske tester overbeviser meg du kan være på rett vei med isolasjon."
Isolasjon, ser du? Kvel av oksygenet.
Vel, dere to ville ikke forstå. Fortsett, les den.
- "Tro vi..." - Her, jeg skal gjøre det.
«Tror vi bør presentere materiale i New York i morgen.
Vennligst ledning. Gratulerer, Fisher."
- Er ikke det fantastisk? - Det er fantastisk. Er det ikke, Ann?
Jeg var... Jeg ble bare kastet over meg for et minutt.
Jada, det var jeg også. Jeg koblet Fisher Jeg møtte ham klokken 10:00 om morgenen.
- Gjorde du? - Ja.
Det betyr å kjøre til Mill's Junction å rekke 4:40.
Martha har pakket deg, men jeg finner ikke engang sokkene mine, så skynd deg.
Nei.
Kom igjen.
Hva skal du gjøre?
Jeg vet ikke. Ingenting.
- Du kan ikke gå. - Nei.
- Du kan ikke la ham gå. - Judy?
Vi kan ikke komme for sent, fordi dette brettet samles bare to ganger i året.
Noen av mennene kommer fra Boston. Noen så langt som til Kansas City.
Og en veldig fremtredende mann, Heinzig av Wien kommer.
De kommer til å sitte rundt det bordet og fortell om gutten din har rett eller ikke.
Så kom igjen, skynd deg.
Å, Ann.
Kan du ikke se?
Jeg kan ikke stoppe det.
Kan du se noe?
Kan du se meg?
Ikke veldig bra.
"Dimming av synet.
Så blindhet.
Deretter..."
Åh, hvis jeg bare kan holde ut til han går.
Nå, Ann...
kom igjen.
Gå tilbake til hagen din og plant blomstene dine som om ingenting hadde skjedd.
Kjære Ann.
Jeg vet hva jeg må gjøre.
Fortsett.
Judy.
Kommer.
Du vet hva dette betyr, ikke sant?
Betyr at om fem eller ti år, Jeg begynner å komme meg et sted.
Det er veldig spennende, ikke sant?
Jeg kan til og med bli hyllet. Får kanskje bildet vårt i avisen.
- Du kommer til å lage historie. - Si, hvilken skal du ha på deg?
Kjære, jeg tror ikke jeg går.
- Du har ikke pakket nok skjorter. – Hva mener du, du skal ikke?
Ann og jeg snakket. Jeg tror jeg blir hos henne.
New York vil gjøre deg godt. Du kan kjøpe nye klær.
– Jeg trenger ikke nye klær. – Da kan du se vennene dine.
Kjære, la meg bli.
Greit, da.
Du vet, New York ville det kjeder meg nå. Virkelig ville det.
- Du skjønner, dette er hjemmet mitt her. - Å, Judy.
Hvorfor, du skjelver.
Er jeg det?
Kan ikke en jente være litt sentimental?
Dette er første gang vi har blitt skilt.
Judy, jeg skal ikke.
Jeg vet ikke hva jeg kunne ha vært tenker på.
- Jeg ringer Fisher og forteller ham det. - Er du bekymret for meg?
Ja. Hvert sekund du er ute av syne.
Det er latterlig. Du trenger ikke være det. Ann er her.
Judy...
hvis noe skulle skje...
Hysj. Det må vi ikke snakke om. Vi ble enige om å la være.
Du vet at jeg ikke er redd lenger.
Se, et hull.
Du ville gjort en fin figur ved et brett møte med stortåen din som stikker ut.
Å, kjære, kom igjen.
Du vet, jeg pleide å være redd.
Jeg har dødd tusen ganger.
Når døden virkelig kommer, det vil komme som en gammel venn.
– Skånsomt og stille. - Å, Judy.
Å, vi har hatt så mye.
Hvis vi levde til å være 100, vi kunne ikke ha mer.
Og jeg har vært så glad.
- Når tiden kommer... - Når det kommer, blir jeg med deg.
Jeg vil.
Du kan ikke være så uvennlig mot meg.
Jeg kunne ikke levd uten deg.
Du må. Du vil.
- Du må fortsette med arbeidet ditt. – Men det er fåfengt og meningsløst.
Grusom.
Ikke hvis du tar hevn for det.
Hevn?
Ja, hevn.
Ved å fortsette med dette arbeidet og disse eksperimentene.
Ved å utslette noe...
som vil ta meg fra deg en dag.
Og for hvert slag du slår...
du kan si: "Det var for Judith, min kone."
Kom igjen.
- Lucy. - Ja, frue?
Nå, ikke mer tull.
Du løper til New York og ha ditt store øyeblikk.
Og jeg venter hjemme som en skikkelig kone skal.
- Kjæreste. – Ja?
Fortell meg noe.
Har jeg vært en god kone?
Å, Judy.
Det gjør meg veldig glad.
Gladere enn noe annet.
Jeg har elsket det så, hvert minutt.
Hvordan kan jeg få deg til å forstå?
Se der ute.
På en eller annen måte har det vært sånn.
Skinnende og stille.
Ja, Judy. Det har.
Ikke sant?
Ingenting kan skade oss nå.
Det vi har kan ikke ødelegges.
Det er vår seier.
Vår seier over mørket.
Det er en seier fordi vi ikke er redde.
Kom igjen. Beklager, det må være å gå bort.
Judy, du er fantastisk.
Husk mens du er borte, knyt slipset skikkelig og børst håret.
– Og for himmelens skyld, kjøp en ny lue. - Det er en god lue.
Jeg kan ikke la deg gå ser ut som en bonde på landet.
Kom og si farvel til den gamle gutten. Ann, han er av.
Takk, Lucy. Her er en liste steder du kan nå meg.
Vi trenger det ikke. Løpe med.
- Kjør som en gal. – Ta vare på alt, ikke sant?
- Ja. - Farvel, kjære.
- Pass på deg selv i storbyen. - Jeg skal klare meg, men det blir ensomt.
Ikke frist meg. Kom i gang.
Ha det.
Skynd deg hjem!
Har du plantet hyacintene ennå?
Ja. Nei, jeg vet ikke.
Kom igjen.
Jeg må hjelpe deg å plante dem.
Se, de er favorittblomsten hans.
Du skal grave hullene, jeg setter dem inn.
Jeg vil veldig mye.
Takk skal du ha.
- Du dro ikke, frøken Judith. - Nei, Martha.
Kom igjen, Ann.
Du vil vanne blomstene mine, vil du ikke, Ann? Ta vare på dem.
Og, Ann, du skal passe deg av legen min, ikke sant?
Han trenger noen. Han må ikke være alene.
Du skjønner, det er så mye verre for ham enn det er for meg.
Å, virkelig, det er sant. Jeg er den heldige.
Alt jeg kommer til å savne er å bli gammel og være sliten og utslitt.
Forlat ham aldri, vil du?
Jeg lover.
Ikke gjør det. Ikke gjør det, Ann.
Jeg er glad, egentlig er jeg det.
Nå, la meg se...
hvis det er noe annet. Å ja, en ting til.
Når Michael driver Challenger i det nasjonale...
Og han vil vinne, jeg er sikker på at han vil vinne.
ha en fest...
og inviter alle vennene våre.
Nå, la meg se. Dumme gamle Alec, hvis han er tilbake fra Europa.
Oberst Mantle og gamle Carrie og...
Å, ja, og ikke glem kjære gamle Dr. Parsons.
Gi dem champagne og vær homofil.
Vær veldig, veldig homofil.
Jeg må gå inn nå.
Ann, vær så snill å forstå. Ingen må være her. Ingen.
Se, jeg må vise ham at jeg kan gjøre det alene.
Kanskje det hjelper ham noen dårlige øyeblikk for å huske det.
Ann, vær min beste venn.
Gå nå.
Vær så snill!
- Martha? - Frøken Judith.
Jeg går opp å legger meg nå.
Å, frøken Judith...
Daffy.
Daffy, Don.
Don, kom hit. Å, kjære. Kjæreste.
Nå... Nå, gå ned nå. Fortsett.
Gå, kjære.
- Er det deg, Martha? - Ja, frøken Judith.
Jeg vil ikke bli forstyrret.